Яков Полонски
На път из Кавказ

Превод от руски: Ана Александрова, —

chitanka.info

1

С теб, Кавказ, се сбогувам… Сред каменни

върхове крепост яка си ти!

Войнствен край на грузинците пламенни,

Тифлис, слънце блестящо, прости!

Полетял през рътлина заснежена

и преминал Казбек и Дарял,

аз подготвям душата разнежена

за сражения в земния дял.

И се вслушвам на Терек във бурните

мътнопенни, тревожни вълни…

Но конете към север са втурнати

и звънчето надеждно звън!

Висини, в сиви облаци скътани,

отстъпете пред момъка смел!

И разстилат се степи пред пътя ни,

а зеленото — няма предел…

Във душата се влива просторът чист

след властта на планинския гнет.

И гласът на звънчето е тъй сребрист,

а конете се носят напред.

Препусни! Гасне залез. Пред къщите

мълчаливо казаците бдят…

Кървав месец изгрява… И смръщен е,

и огньове далечни трептят…

Труп на кон различавам в пътеката,

грак на гарван долавям встрани…

На Печорин ли сянката — леката,

ни догонва?… Конете гони!

2

Колко радост, печал и страдание

с търпелива душа преживях…

Стига погледи, трепет, мълчание!

Свойто „сбогом“ изричам без страх.

Но боя се, че орис нечакана

ще ме стигне и в път устремен;

и тъгата по теб неизплакана

ще удави самотния ден.

И ще спомням дома с увенчания

двор с асми, тоя прелестен кът,

гдето в шепот, прелял от желания,

часовете несетно текат.

Ароматът на рози и вадата,

над която дайрето звучи…

Личицето лукаво, наградата,

обещана от твойте очи!

Искам всичко — лъжите, измяната,

оковали до днес паметта,

да изчезнат, изтекли със пяната

на реките планински — в степта.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.